Title: Rendhagyó válasz a 70
Author: Dudich family
Last saved by: xxx
Company: Anti-Bábel Bt.

Magyarhoni Földtani Társulat , Tudománytörténeti Szakosztály
	  MTA , Budapest, Roosevelt tér 9 Felolvasó terem                                                                       
2004. jan. 28.

Dudich Endre                                                                                                       

               Rendhagyó válasz a 70. születésnapi méltatásra

					(“Magam mentsége”)

Elnök Úr, hölgyeim és uraim, kedves mindannyian!

Különös, kicsit borzongató érzés a tudománytörténet botcsinálta kutatójából a tu-dománytörténeti kutatás tárgyává válni. Mindenesetre rendkívül megtisztelő; a sze-líden irónikus “humanista polihisztor” jelző különösen az. Nyilvánvalóan a XVI. szá-zadi humanista Dudith Andrásra rímel, akinek az egyénisége régóta foglalkoztat.

Az elhangzottakból tetszetős sikertörténet rajzolódik ki. Ebben van igazság, és ezt tagadni képmutató álszerénység lenne. Eddigi életem sokszinű volt, változatos, mozgalmas, élvezetes, olykor izgalmas. Kalandos tudomány – tudományos kaland.  Részben talán még hasznos is volt. Hálás  vagyok érte.
•	Köszönöm az Úristennek, aki a természetes rendben bizonyos genetikailag rögzített képességekkel áldott meg, a természetfölötti rendben pedig folya-matosan kegyelmi adományaiban részesített, megtanítva arra, hogy a halmozottan előnyös helyzet halmozott felelősséggel jár.
•	Köszönöm mindazoknak, megszámlálhatatlanul sokaknak, már eltávozottaknak és még velünk levőknek, akik hozzájárultak ezek kifejlesztéséhez, gyakorlá-sához és érvényesítéséhez. 
•	Közöttük természetesen azoknak is, akik  valamilyen meggondolásból akadá-lyoztak. Ugyanis ezzel nehézségek elviselésére edzettek és csakazértis  küzdelemre serkentettek.
•	Külön köszönetet mondok azoknak a baráti figyelmességükért és kedves-ségükért, akik ezt az összejövetelt kigondolták, megszervezték, és közre-működtek benne. Mégpedig, különösképpen a szívemhez szólóan, éppen az utolérhetetlen nagy Mester, a 13. századi Angyali Doktor, Aquinói Szent Tamás emlék-ünnepén. Ez az idén, “véletlenül”, egyúttal Mária-ünnep is: Szűz Máriának, mint a Szent Szeretet Anyjának az ünnepe, január utolsó szerdája.

Fény és árnyék együtt jár. A “sikertörténetnek” van  fonákja is. 

1991-ben, amikor IGCP titkár voltam az UNESCO-nál Párizsban,  a “Természet Világa” számára Németh Géza készített velem egy interjút. Azt a címet  adta neki: “A magyar földtan diplomatája”. Ebben többek között azt mondottam, hogy felfogásom szerint - ha eredményt érek el, az a magyar geológia sikere, ha pedig valami nem sikerül, az az én személyes kudarcom. Szerencsére sok-nemzetbeli partnereim  is így gondolták.

A sikertelenségeimből és kudarcaimból is lehetne egész formás életrajzot írni. En-nek fő elemei, 22 tétel,  a következők lennének.

1.	Már elemista koromban kiderült, hogy nincs zenei hallásom. Hamarosan abba is hagytam a családban – anyai ágon, a Vendl-eknél -- hagyományosan kötelezőnek számító zongorázást. Nem csak én könnyebbültem meg, hanem édesapám is, aki a zongora-gyakorlást – mint ő nevezte, a klimpírozást – elég nehezen tűrte, még két szobával odébb is. A zene mindmáig gyenge pontom.
2.	Kezdődő tüdőbaj, majd a bal lábszárcsontomban, 12 évesen (1946-ban) kiala-kult csontvelőgyulladás miatt nem lehettem cserkész. Magántanuló voltam, és három évig nem is sportolhattam. Igy elestem sok olyan szép tábori és egyéb élménytől, amelyekről barátaim ma is szívesen, sőt lelkesen mesélnek. (A később, “illegalitásban” megszerzett cserkésztiszti képesítésemet sohasem használtam.) Nyertem viszont tetemes szabadidőt, amit jógázásra, később már úszásra is, de főként nyelvtanulásra fordíthattam – édesapám szigorú felügyelete és ellenőrzése alatt.
3.	Gimnazista koromban szépirodalmi ambicióim voltak. Indián-bolond is lévén, írtam egy háromkötetes (!) indián-regényt. Megsemmisítően lesujtó bírálatot kapott. Jogosan. Ez nem csekély mértékben elősegítette azt a döntést, hogy ne bölcsésznek, hanem inkább természettudományos pályára menjek.  A vaskos kéziratnak csak a harmadik – az  akkori jövőben – 1985-ben - játszódó, tudományos-fantasztikus jellegű – része van meg ma is. Ez Imre és Ákos fiaimnak köszönhető, akik még számítógépre is átmentették, elrettentő példa gyanánt.
4.	Családi körülményeim ismeretében azt hiszem igazán érthető, hogy egyetemi oktatói karrierre készültem. Jól is indult a dolog: harmadévesen már demon-strátor lettem Telegdi-Roth Károly professzor úrnál, majd tanársegéd Bogsch László professzor úrnál – Bogsch Laci bácsinál. A bryozoákkal foglalkoztam. Még a biológus-szakdolgozatomat is a bryozoák törzsfejlődéséről írtam. Azonban öt éves tanársegédeskedés után 1961 őszén, mint klerikális reakcióst, eltanácsoltak az egyetemről, ne rontsam az ifjúságot. Így ez a pályafutás megszakadt. Ami a bryozoákat illeti, azóta a szakirodalom meg-nyugtatott, hogy nem sok értelmeset lehetett volna kezdeni velük.
5.	A belterjes egyetemi karrier megszakadása javamra vált. Öt hónappal korábban hasonlóképpen járt a Geofizikai Tanszéken Balkay Bálint barátom is, akire mindig felnéztem. Az ő példájára és tanácsára lettem -- többé-kevésbé “jól nevelt” -- bauxitkutató Balatonalmádiban.  Három hónapig egy íróasztalunk volt kettőnknek, aztán ő Guineába távozott. Ezeknek az éveknek, a sok kollegiális segítségnek, a termékeny, olykor szenvedélyes vitáknak, a nagy úszásoknak, tarokk-csatáknak a szép emlékeit máig őrzöm. Az ott elsajátítottaknak jó hasznát vettem. Annak is, hogy megtanultam: bizonyos dolgokat hogyan nem célszerű csinálni, mit kell lehetőleg elkerülni.
6.	Amikor Balatonalmádiban a Bauxitkutató Vállalat Központi Laboratóriumának létrehozója, majd vezetője voltam, beiratkoztam a Veszprémi Vegyipari Egyetem posztgraduális műszeres analitikai szakmérnök-képzésére. Ezt a második félév végén feladtam, egyfelől az elektronika bonyolult kapcsolási rajzai, másfelől a szervetlen analitika bemagolni való vaskos receptkönyvei miatt. Azóta is mélységesen tisztelem azokat, akik megbirkóztak ezekkel.
7.	1966-ban elnyertem egy francia ösztöndíjat bauxitos témában. A Magyar Aluminiumipari Tröszt illetékes vezetői azonban nem járultak hozzá. Mint a Vállalat személyzeti vezetőjével tisztáztuk, három oka is volt ennek:
•	beszéltem franciául,
•	jártam már Nyugaton, és 
•	jelentek már meg szakcikkeim. 
Kedvesen megnyugtattak viszont, hogy ellenkező esetben egyáltalán szóba se jöhettem volna. - Akkor még nem tudtam, hogy ez jellegzetesen “a 22-es csapdája”. Azt viszont tudtam, hogy  az első kedvező alkalommal  el fogok tekinteni az aluminiumiparban való további tevékenykedéstől. Erre azonban minden igyekezetem ellenére még másfél évet kellett várnom.
8.	Amíg a Magyar Állami Földtani Intézetben dolgoztam (1968-1975), nem voltam képes elkészíteni egy kandidátusi értekezést. Pedig anyagom volt hozzá bőven, a bakonyi eocénből. Ezen hárman végeztünk  éveken át csapatmunkát: Kopek Gábor (kilenc évvel idősebb) unokabátyám – aki elsősorban felelős azért, hogy én is geológus lettem -- , jómagam,  valamint Kecskeméti Tibor régi barátom és – Fülig Jimmy szakkifejezésével élve -- állandó jellegű tettestársam. (Ez volt a finoman szólva nem mindig lelkesen támogatott  “K-K-D”. brigád.)
9.	Ráadásul a fő feladatomat sem tudtam teljesíteni: nem tudtam keresztülvinni a MÁFI információs-dokumentációs rendszerének számítógépesítését. Pedig ezzel akkor a béketáborban francia mintára az élre ugorhattunk volna, meg-előzve a szorgalmas, de nem túl ötletgazdag cseheket. Viszont jelentős százalékban olyan tevékenységet kellett folytatnom, válogatott, jobb sorsra érdemes munkatársaimmal együtt, amely érdekes volt ugyan és sok ismerethez juttatott, de amelynek nem igazán voltam képes átlátni az értelmét.
10.	Szerettem volna a dokumentáció területéről átevezni az anyagvizsgálat vizeire. 
Ambicionáltam, hogy az Anyagvizsgáló Főosztály vezetője legyek. Alkalom adódott is volna erre, de  Konda József igazgató elvtárs mást nevezett ki, nem engem. Igaza volt, jól tette: az illető bevált. Meggyőződtem róla, hogy nem tud-tam volna jobban csinálni.
11.	Közben a másodállásban, a GEOMINCO RT geológusszakértőjeként 1970-71-ben tett piackutató útjaim közvetlen üzleti szempontból eredménytelenek voltak. Levonva a következtetést, két év után  nem erőltettem tovább. Másoknak jobban ment…
12.	Közben 1974-ben megpályáztam az UNESCO-nál éppen megüresedett IGCP titkári állást., a távozó osztrák Felix Ronner bíztatására. Sajnos, a pályázati anyagom hivatalos, eredeti példánya, a meleghangú, bár megkésett támogató ajánlásokkal, sohasem jutott el Párizsba. Az “egyenesben” kiküldött másod-példányért pedig mindent kaptam, csak dícséretet nem. Igy 12 évre a hannoveri  Eckart von Braun lett az IGCP titkár. Kitünően csinálta, jól működő rendszert hozott létre, széles kapcsolatokat épített ki világszerte. Később alkalmam volt meggyőződni arról, hogy így volt jó: 1974-ben, negyven évesen még nem voltam kellően felkészülve erre a feladatra.-- Végül 1975 végén, valószinűtlenül nagyszámú válasz nélkül maradt modernizálási javaslat és beadvány után, meglehetősen keserű szájízzel, elmentem a földtan cifra palotájából. A jelszó az volt: “most már mindegy, most már utánam a vízözön.”
13.	.A MÁFI-ból 1976 elejével átléptem a MTA Geokémiai Kutató Laboratóriumába Pantó György igazgató segítségével. Az ott töltött kerek öt esztendőt valóságos geo-oázisként éltem meg és élveztem. A szervesgeokémia mellett elkezdtem az infravörös spektroszkópiával is foglalkozni. Agyagásványokat vizsgáltam. Azonban ez is abbamaradt, mielőtt még valami említésreméltó kijött volna belőle. Kivéve egy dolgot: hogy szignifikáns különbség van a bauxittal kapcsola-tos és az azoktól független  agyagok között a kaolinit rendezettségi fokában.  De ebből sem lett több egy elfekvő kutatási jelentésnél, amely nem keltett figyelmet.
14.	Szádeczky-Kardoss Elemér professzor úrnak keserű csalódást okoztam azzal, hogy a geonómiával és az univerzális ciklustörvénnyel való foglalkozás helyett 1981 elején elmentem igazgatóhelyettesnek – mint irónikusan megjegyezte: archi-geo-bürokratának -- a MÁFI-ba. “Ezt nem vártam volna tőled, fiú”, mondta szemrehányóan. Azóta remélem már megbocsátott: hiszen az idén, születé-sének 100. évfordulójára megjelent a Geonómia az ezredforduló után c. kötet.
15.	Második nekifutásra 1986-ban elnyertem az IGCP titkári állást, és “globa-lizálódtam”,  világpolgár lettem, a XVI. századi humanista latin kifejezéssel “civis mundanus”. Mindjárt az első külföldi kiküldetésem során, Buenos Aires kikötőjében, fényes nappal teljesen kiraboltak. Még a vadonatúj ENSz útlevelemet is elvették. Az útlevél szerencsére,  még aznap előkerült egy alighanem cinkos olasz pizzériás jóvoltából.  Az önbizalmam azonban jóval reálisabb szintre szállt alá. Sokkal óvatosabb és körültekintőbb  lettem.
16.	IGCP titkárként képtelen voltam regionális IGCP értekezletet megszervezni az arab országok egymással is civakodó képviselőivel. Ezért persze ők tettek ellenem panaszt a feletteseimnél, de hiába. Ugyanis azok között is volt arab, egy jordániai professzor. Ő átlátta a helyzetet, nevetett, és nem marasztalt el.
17.	Nem tudtam elfogadtani az IGCP vezetőségével Hámor Géza 268. számú, “Összehasonlító medence-analizis” projekt-javaslatát. Figyelemreméltó   módon azért, mert a tervezet túl jónak bizonyult: két nagy olajvállalat is, a PETROBRAS és a SHELL, úgy ítélte meg, hogy veszélyezteti az érdekeiket. Ezt az ellenállást  képtelen voltam leküzdeni. Igy nem tudtam Hámor Gézának, volt egyetemi csoporttársamnak “törleszteni” kétszeri igen döntő, sorsfordító segítségéért.
•	1968-ban  segített, felelősséget vállalva értem, a Bauxitkutató Vállalattól átkerülnöm a MÁFI-ba, a vadonatúj Információs Csoport vezetőjének.  
•	1981-ben pedig maga mellé vett (második) igazgatóhelyettesnek, mondván: “No gyere, most megcsinálhatjuk együtt, ami a multkor nem sikerült.” Úgy is lett, még ha nem is hiánytalanul.
18.	Hat párizsi évem friss hajnalain lefordítottam eszperantóra Rejtő Jenő (P. Howard) “A láthatatlan légió” című halhatatlan, ám mégis szórakoztató művét. A Magyar Eszperantó Szövetség azonban  arra se méltatott, hogy a súlyosan elmarasztaló négy lektori véleményt ismertesse velem. Még a lektorok nevét sem voltak hajlandók közölni. A kézirat a fiókomban maradt. Akkor is, amikor négy évig a Szövetség alelnöke voltam, 1994-tól 1998-ig.
19.	Megtapasztaltam az anyai ágról, nyelvtanár felmenőktől öröklött “nyelvtehet-ségem” korlátait is.  Le kellett mondanom egy dédelgetett vágyamról, a kínai (pekingi, “mandarin”) nyelvvel való foglalkozásról. (Az UNESCO-nál nagyon jól jött volna.) Beláttam, hogy a hallásom nem elég jó a négyféle hanglejtéshez, a képrögzítő képességem pedig a 614 alap-írásjel és kombinációik  rendszeréhez.  A negyvennyolcadik  jelnél önmagam előtt is szégyenkezve feladtam.
20.	1992 szeptemberében hazatérve, az ELTE–n nem volt igény a felajánlott speciális kollégiumomra. Igy lettem aztán 1994-ben, nyomban a nyugállo-mányba vonulásom után, külső előadó a Soproni Egyetemen, Vendel Miklós professzor, nagybátyám és keresztapám nyomdokain. Két tanévben még a csíkszeredai kihelyezett környezetmérnöki tagozaton is oktattam geológiát. Ily módon három álmom – Sopron, egyetem, Erdély – teljesen valószinűtlen módon  egy lépésben valósult meg…
21.	1993 óta máig sem lett semmi egyik fő szívügyemből. Ez a sikeres DANREG mintájára elgondolt TIBREG (Tisza-Bodrog  Régió) nemzetközi (magyar-szlo-vák-ukrán, esetleg román)  és tudományközi környezetföldtani projekt. Régi bauxitos harcostársam, kedves barátom Komlóssy György kezdeményezte, aki akkor a Központi Földtani Hivatal elnöke volt. Talán, ha Szlovákia és Magyar-ország is EU tag lesz, érdemes lenne újra megkísérelni…?
22.	Nem voltam képes együttműködni a Magyar Unesco Bizottság új főtitkárával, és 1995 nyarán lemondtam a Természettudományi Albizottság elnökségéről. Egyébként ő volt életemben a negyedik ember, akivel nem tudtam zöldágra vergődni. Azóta sajnos megtapasztaltam még egy ötödiket is. Remélem, ő az utolsó. 

Elismerem, és  nagyon sajnálom,  hogy nem voltam mindig annyira toleráns, mint amennyire elvárták tőlem. Sőt még annyira sem, mint amennyire valóban kellett és illett volna. Ezennel megkövetek mindenkit, akit bármely módon megbántottam. 

De legalább mindig a saját fejemmel gondolkoztam, nem pedig máséval. Akkor is, ha és amikor ezt nem díjazták, sőt…

Hölgyeim és uraim: Itt, a Magyar Tudományos Akadémián, joggal   kérdezhetnék: nem számítom-e kudarcaim közé azt, hogy nem lettem akadémiai  doktor? A válaszom: nem. Amikor az igazgatóhelyettességet, majd az IGCP titkárságot választottam, tudatában voltam annak, hogy az ezzel jár. Vállaltam ezt a döntést, és nem bántam meg, pedig eredeti terveim között valóban szerepelt a “nagydoktori”.

 Mint az elmondottakból érzékelhetik, kedves barátaim, többször is lett volna ürügyem  -- ha valódi okom nem is -- az elcsüggedésre. 

Ettől döntően életem nagy szerelme, mindig mindenben, jóban-rosszban mellettem álló feleségem, a földrajztanár és mozgásanatómus Willi Manyi, három fiunk anyja, főnököm a családi BT-ben,mindnyájunk őrangyala, óvott meg. Ezért minden köszönet kevés, erőtlen és semmitmondó. Azért mégis megpróbálom: igaz szívből köszönöm!

			“Egy rózsaszál szebben beszél…”

Másrészt pedig egy életfilozófiai alapelv segített, amely így szól: 

“Úgy tedd a dolgod, mintha minden csak tőled függne, és úgy fogadd az
eredményt, mintha semmi se függött volna tőled.”

Így a siker nem vált ki elbizakodottságot, a kudarc pedig elkeseredést.  

Szeretném, ha mai találkozásunkról ezt a nagyon hasznosnak bizonyult, de sajnos csak közelítőleg megvalósítható elvet vinnék magukkal. Fogadják ezt tőlem szí-vesen születésnapi viszont-ajándékként.

Joggal felvethető a kérdés, mik a terveim, mit várok még a jövőtől. Engedtessék meg, hogy erre ne válaszoljak tételesen. Hiszen “a jövőt nem sejtheted: ahogy lesz, úgy lesz, que sera, sera”.  De – mint a Bányászhimnuszban oly sokszor énekeltük:
    “Isten kezében életünk, Ő megsegít, reméljük.”

Inkább azt kérem a tiszteletreméltóan türelmes jelenlévőktől, hogy befejezésül hallgassanak meg egy verset. 

Ne aggódjanak: nem én írtam. Csak lefordítottam, angolból, legkedvesebb költőm, a Nobel-díjas bengáli Rabindranath Tagore “A kertész” című versciklusából. Angolra még ő maga fordította le. (Nem is hosszú.)

			         Senki sem élhet örökké

Senki sem élhet örökké, testvér, semmi se tarthat örökké.
El ne feledd, s vigadozz.

Terhes az élet és hosszu az út? Sose bánd,
kijut ebből a többinek is.
Hervad, enyészik a rózsa is, ám ne sirassad örökké!
Testvér, el ne feledd, s vigadozz.

Röpke szünet szövi egybe a szép zene hangjait is;
Életed alkonya dús-arany árnyba borul.
Habzsol az élet és törtet a vágy? a harang szól –
itt az idő bucsuszóra.
Testvér, el ne feledd, s vigadozz.

Nincsen idő, hogy a dolgokon éveken át tanakodjunk,
s végül messze szaladjon a szépség.
Gyors suhanással osonnak az órák,
arcukat eltakaró köpönyegben.
Kurta az élet, alig-hogy elég szerelemre.
Hosszu a munka s a kín, ha nem is veszi észre  a  többi halandó.
Testvér, el ne feledd, s vigadozz.

Édes a szép szerelem: a szivünk dalol ehhez a tánchoz.

Drága a bölcs tudomány:
befejezni soha sem lehet úgyse tudásunk.
Vár mireánk ez örökre, tökéletesen, ragyogóan az égben.

Ámde a Látszat, e csalfa virág, a halál sugarában is
illatozik még.
Testvér, el ne feledd, s vigadozz.                               (68)
																         
    ❖