Title: Nemrégen, egy új társadalmi rend szükségességéről (Hollai (Hehs) Ottó: 2007/11-12) és elkerülhetetlenségéről (Magyari Zoltán 2
Author: cdatant
Last saved by: Ron
Company: CData

Egy új társadalmi szerződésről

Egy új társadalmi szerződésről

Nemrégen, egy új társadalmi rend szükségességéről (Hollai (Hehs) Ottó: 2007/11-12) és elkerülhetetlenségéről (Magyari Zoltán 2008/03) jelentek meg cikkek jelen folyóiratban. Nem meglepő, hogy a német gazdasági, társadalmi, politikai helyzet kezd hasonlítani a magyarhoz. A globális hatások ugyanazok, csak az induló állapot eltérő. Alapjaiban a társadalmi reagálások is azonosak, ami előbb-utóbb igaz lesz nemcsak német-magyar viszonylatban, hanem az Európai Únió egészére is. Az előző – hivatkozott – cikkemben meghatározott folyamatok az un. euróatlanti civilizáció minden országát érintik, igaz, egyelőre nem egyforma mértékben. Érdemes a folyamatokat legalább címszavakban felidézni.

•	Eladósodás.
•	Monetáris buborék.
•	Demográfiai helyzet.
•	Bevándorlási politika.
•	A természeti feltételek megváltozása.
•	Globális verseny.
•	Egészségügyi csőd.
•	Elektronizálás.
•	Energiaválság.
•	Háborús pszichózis.
•	A civilizációs értékrend lebontása.

A felsorolt folyamatok belátható időn belül rendszerváltást – mások megfogalmazásában korszakváltást – eredményeznek.

Egy korszak végén

John Lukacs nemrég megjelent esszékötetének címe: „Egy nagy korszak végén”. Ez indított arra, hogy ennek a fejezetnek hasonló címet adjak. Azonban én – az amerikai-magyar történésztől eltérően - nem találtam megfelelő jelzőt korszakunkra, így maradt a csonka cím. Nehéz röviden  jellemezni az euróatlanti kapitalizmus utolsó kétszáz, vagy még több évét. Talán legjobb az  energia felszabadítás és a teljesítmény növekedés korszakának nevezni. Ez a meghatározás azonban nem csupán arra utal, hogy eljutottunk a gőzgéptől az atomreaktorig. Energia alatt itt ugyanis nemcsak fizikai-kémiai, hanem szellemi energiát is értünk. A teljesítmény növekedés pedig magában foglalja az emberi és gépi energia felhasználást. Az energia felhasználás lehet magáncélú és lehet annál bővebb, amit nevezhetünk – kissé egyszerűsítve - társadalmi energiának. Jellemző még erre a korra, hogy a korszakalkotó emberiség elindult vakon egy úton, azt hívén, megismeri és birtokba veszi a világot, a mindenséget. „Isten halott” – mondta egy filozófus, tehát az ember istenné válásának nincs akadálya. Utópiák és új hitek születtek. Nyomukban háborúk és zsarnokságok. Amikor néhány tudós félve és halkan kijelentette, hogy mégis van Isten, már senki sem hallgatott reájuk. Minden ment a maga útján feltartóztathatatlanul. Az út pedig fal felé vagy szakadék felé vezet.

A fent leirt folyamat egy ideig hasznos volt, bár fejlődésről(evolúció) a szó eredeti értelmében nem beszélhetünk. Minden energia felszabadítási folyamat, veszteséget termel. Nevezzük ezt a veszteséget összefoglalóan hulladéknak. A hulladék nemcsak a fizikai-biológiai környezetre fejt ki hatást, hanem befolyásolja  a társadalmi közérzetet is. Amíg a folyamat hasznos, a hulladék léte nem okoz észrevehető zavart. A folyamat működésében akkor keletkezik zavar, negatív változás, ha a teljesítmény növekedésénél jobban csökken a hatásfok. 

Napjainkra eljutottunk odáig, hogy a hasznos teljesítmény rovására már mindenki számára érezhető módon növekedni kezdett a fizikai és a szellemi hulladék. Elérkeztünk az utolsó szakaszba.

A hatásfok csökkenése a hétköznapok világában a termékek és szolgáltatások – tehát az élet - minőség romlásában jelentkezik. Az emberi minőség is romlik. A folyamatnak egy előző szakaszában lett volna lehetőség a hatásfok stabilizálására, azonban a döntést hozók a további teljesítmény növelés mellett tették le a voksot. Mára a folyamat önjáróvá vált, hatásfokot javítani csak új energia befektetésével lehetséges. Új energia forrás felett azonban az emberiség nem rendelkezik. A jövő feladata: megtalálni azt a szintet, ahol a hatásfokot stabilizálni lehet. Ez csak a jelenleginél lényegesen alacsonyabb teljesítménynél lesz lehetséges.

Semmiből nem lehet valamit csinálni. Energia csak a természeti környezetből nyerhető, beleértve a világűr adta energia forrásokat is. Az energia források egy része állandóan rendelkezésre áll, (pl. a nap), másik részéhez csak ciklikusan lehet hozzáférni. Vannak rövid ciklusú energia források (pl. a növényzet), és hosszú ciklusúak (fosszilis energia hordozók). Ez utóbbiak emberi léptékkel mérve csak egyszer használhatók fel. A „nagy korszak” a fosszilis energia forrásokra épül(t) és energia bőséget eredményezett. Ez a bőség volt az ipari társadalom megszervezésének az alapja. Az ipari társadalom kialakulását segítette, hogy az emberi energia felhasználásban is változás történt. A magáncélú energiák egy része társadalmi energiává változott. Kialakult az ipari proletariátus.

Az ipari társadalom azonban ellentmondásosan született. A munkáltató és a munkavállaló közötti ellentét fokozódása veszélyeztette a gazdaság normális működését. Ezen konfliktusok feloldásaként született meg az un. társadalmi szerződés, amely nagyban hozzájárult a szociális piacgazdaság és a jóléti államok létrejöttéhez. Hosszú ideig tartó fennmaradásukhoz pedig alapul szolgált az ipari társadalom növekvő teljesítménye és hatásfoka. A folyamat azonban elérkezett egy új szakaszba, ahol a hatásfokot nem lehetett tovább növelni, rövid stagnálás után csökkenni kezdett. (Mondhatjuk, hogy az olajválsággal kezdődött, amelynek a háttere máig sem tisztázott.) A fordulat kialakulásában több tényező játszott szerepet. Elindult az ipari társadalom felbomlásának folyamata.

Az ipari társadalom felbomlásához hozzájárult az erőltetett gépesítés, automatizálás. A termelő munka automatizálása után sor került az igazgatásra is. ( A számítógépek is automaták.) Az ipari társadalom által felszabadított társadalmi energia egy része már nem hasznosul, pl. azért, mert a gépek kezelése kevesebb energiát igényel, és azért is, mert megjelenik a nyílt és a rejtett munkanélküliség. A társadalomban jelen lévő energia egy része elfecsérlődik sokszor olyan tevékenységek végzése közben amelyek a hatásfok további csökkenését idézik elő. (Gondoljunk pl. a sok felesleges reklámra és egyéb „kommunikációs” tevékenységre.)

Az ipari társadalom felbomlása a születéséhez képest ellenirányú folyamatokat kellene gerjesszen, vagyis a társadalmi energia jelentős részben vissza kellene alakuljon magán energiává és/vagy egy új közösségi társadalom felépítését szolgáló energiává. Azonban csupán rombolást  tapasztalunk, hiányzik a felismerés, hiányzik a szándék is. A régihez való ragaszkodás visszatartó erő. A társadalmi vajúdás korszakát éljük.

Az ipari társadalom után

Az ipari társadalom felbomlásával hatályát veszti a társadalmi szerződés is. A feltételek megváltoztak. A reálgazdaság visszaszorul, az emberellenes pénzgazdaság előrenyomul. A visszaszoruló reálgazdaságban a munkáltató és a munkavállaló közötti konfliktus a munkavállalók számának csökkenése, ezáltal az egzisztenciális fenyegetés erősödése miatt már nem okoz komoly problémát. (Ki emlékszik már a három nyolcra?) A társadalmi szerződést a neoliberális állam de facto felmondta.

Napjainkban sokan információs társadalomról beszélnek. Ez a kifejezés azonban nem helyes, hiszen minden társadalom működésének alapja az információcsere. Esetleg lehet minősíteni a társadalmakat olyan szempont szerint, hogy az információcsere térben és időben hogyan zajlik le. Az a tény viszont, hogy az információk célba juttatása és cseréje az eddigi társadalmi átalakulásokhoz képest sokkal gyorsabb lehet, előnyökkel és hátrányokkal is jár. Ezek elemzése azonban másik tanulmányt igényel.

A másik divatos kifejezés a posztindusztriális társadalom elfogadható, hiszen nem mond többet, minthogy az ipari társadalom után vagyunk, és ez igaz. Igaz, de negatívum, nem alkalmas pozitív társadalomkép (jövőkép) meghatározására, és ez a társadalom állapotán meglátszik. A társadalom ugyanis a tanácstalanság, a széthullás állapotában van. Sürgősen szükség lenne egy új társadalomképre (jövőképre). Illúzió, hogy vissza lehet hozni az ipari társadalmat, a MOM-ot senki sem fogja újra felépíteni. A magyar társadalom 60 éve illúziókban él. Nagyon veszélyes az illúziót tovább fenntartani. Jelenleg ugyanis két társadalomkép él az állampolgárok képzeletében um. a Kádár korszak nosztalgikus képe, ill. a nyugati jóléti társadalmak képe. Mindkettő csupán a múlt része, nem hozhatók vissza. Mindezt hihetően és érthetően el kell mondani, miközben a médiák virtuális valósága napról napra táplálja a jóléti társadalom elérhetőségének hitét.

A bevezetőben említett folyamatok önmagukban és kölcsönhatásukban is egyre növekvő mértékben befolyásolják hétköznapjainkat. Elég csak a drámai mértékben növekedő energia és élelmiszer árakra hivatkozni. Európa riadót fújt, de ennél többre még nem futotta. Mivel a hazai viszonyok sok tekintetben különböznek a legtöbb európai országban tapasztalhatóktól, saját utunkat kell járjuk. Ez az út azonban ma még nem járható.

Az út járhatóvá tételének első, és talán legfontosabb akadálya a Kádár korszakból örökölt stratégia, az egyéni túlélésre törekvés. El kell fogadtatni a társadalommal, hogy a problémák közösek, ezért a megoldás is közös kell legyen. Ehhez sokszor a személyes meggyőzésre is szükség lehet. A feladat számos szakember és szervező közreműködését igényli. A jelenlegi állapotot elsősorban meghatározó folyamatokra kell koncentrálni. Ilyen pl. az eladósodás. Mára a háztartások jelentős része eladósodott, valamint sok (kényszer) vállalkozót, főleg a mezőgazdaságban terhel komoly adósság. El kell vetni az egyéni stratégiákat, a különböző társadalmi csoportok közös fellépésére van szükség. A közös stratégiákat a szakembereknek kell kidolgozniuk, és mozgalmároknak kell az érintettekkel elfogadtatniuk. Fontos – különösen vidéken – a környezeti károk elleni közös fellépés, legyen szó akár erdőirtásról, akár parlagon hagyott földekről, vagy az időjárás okozta pusztításokról.

A társadalom bomlasztásának számos eszközével találkozhatunk nap mint nap. Hamis ideológiával alátámasztott pénzkivonás sújtja a vidéki kis és nagy településeket. A jelszavak  - mint pl.„az állam rossz tulajdonos”, „nincs ingyenebéd”- velejéig hamisak. Az állam adót szed be, ennek fejében köteles az állampolgárok számára meghatározott szolgáltatásokat nyújtani. Az állami vagyon, különösen annak tőkésített része hozzásegíti az apparátust munkája elvégzéséhez. Ezen elvnek semmibe vétele anarchiához vezet. Ebben élünk. Minden egyre messzebb van, egyre elérhetetlenebb az orvos, a rendőr, az iskola, leépül a civilizáció. Erősödik az egyes ember kiszolgáltatottsága. Haladunk visszafelé az időben.

Az „oszd meg és uralkodj” elv érvényesülése táplálja a háborús pszichózist, egyrészt  folyamatos ellenségképek szuggerálásával, másrészt az egyéni érdekek hangsúlyozásával a kollektív érdekekkel szemben. A hatalom fitogtatása, a vele való egyre nyíltabb visszaélés sokakban félelmet gerjeszt, ami szintén táplálja a háborús pszichózist. Napi tapasztalat a civilizációs értékrend elleni támadás is, pl. az egyházi iskolák finanszírozásának ürügyén. A médiák által sugallt életfilozófia és a jóformán naponta nyilvánosságra kerülő korrupciós ügyek összecsengenek. Csak a pénz számít, de hasznos, ha hatalommal párosul.

Ezzel a közeggel kell felvenni a harcot. Tudomásul kell venni, hogy az országban háborús állapot alakult ki, tehát a harc kifejezés helyénvaló. Ebben a háborúban – szerencsére – nem dörögnek a fegyverek, de az okozott károk nagysága és összetétele indokolja az elnevezést és az összehasonlítást. Nem volt ellenség, aki leszerelte és külföldre menekítette a gyárakat, a magyar ipar mégis megszűnt, saját magát számolta fel. Az újonnan telepített ipar már nem nemzeti tulajdon, a külföldi tulajdonosok saját kényük-kedvük szerint hozhatják, vihetik. Nem hajtotta ki az országból idegen hadsereg a lábas jószágokat, a számuk mégis vészesen csökken. Bürokratikus rendelkezések és gazdasági kényszerek kötik gúzsba a mezőgazdaságot. Pénzemberek állnak lesben, hogy spekuláljanak a termőfölddel, hogy bevezethessék a tömegtermelést ott is, ahol másra lenne szükség, nem törődve a fenyegető élelmiszer hiánnyal. A további károk elkerülése, de legalább mérséklése végett fel kell venni a harcot, az élelmiszer hamisítók, a környezet pusztítók, az uzsorások,- a sor még folytatható – vagyis a bűnözők és kártevők ellen. Ha a jelenlegi tendencia folytatódik, fegyveres összecsapások sem zárhatók ki, sőt éhínségre, járványokra is lehet számítani, 

Hiteles személy(ek)re van szükség, aki(k) ismerteti(k) a valóságos helyzetet, felvázolván a lehetséges távlatokat és javaslatot tesz(nek) egy új szerződésre, vagyis arra, hogy újra kell fogalmazni a hatalom és a társadalom viszonyát. Ha elviselhető jövőt akarunk, akkor szükséges, hogy a hatalom és a társadalom egymásra legyenek utalva.

Cselekvő jövőkép

Először tisztázni kellene a jövőkép fogalmát. Az állampolgár azt szeretné, hogy az életpályája, a jövője kiszámítható legyen, ezért könnyű áldozata lesz a hamis ígéreteknek. Minél szebb az ígéret, annál nagyobb lesz a csalódás. Előbb-utóbb azonban elérkezik az az idő, amikor már senki sem hiszi el a hamis ígéreteket. A következményeket már tapasztaljuk: egyrészt beletörődés, fásultság, közöny, ami komoly energia veszteséggel jár, másrészt „a szomszéd kertje zöldebb” effektus lép működésbe, vagyis a fiatal, esetleg középkorú állampolgár valamelyik tőlünk nyugatra lévő országba készül. Nemcsak egy kiszámítható társadalomkép hiányzik, hanem az a hit is, hogy a hatalom képes egyáltalán jövőképet adni. 

Bár a jövőkép fogalma homályos, abban mindenki egyetérthet, hogy egy stabil társadalom, amelyben minden a helyén van, amelyben el lehet igazodni, a pozitív jövőkép iránti elvárásoknak megfelel.

A jövő társadalmát a bevezető részben felsorolt (világ)folyamatok alakítják ki. A stabil társadalom feltétele a jó hatásfokú működés. A  meglévő hulladékokat el kell takarítani, a hulladék termelés minimalizálására kell törekedni. Íme a pozitív jövőkép teóriája. A teória azonban nem sokat ér a megvalósítás mikéntje nélkül. A világfolyamatokat azonban nem tudjuk kontrollálni, legfeljebb elszenvedni. A folyamatok dinamikája, az egymásra hatás módozatai előre nehezen kalkulálhatók. Célul lehet kitűzni azonban a folyamatok állapotának állandó figyelemmel kísérését, a beavatkozási pontok megtalálását, az alkalmazkodási stratégiák kidolgozását. Mindezen tevékenységek eredménye lehet egy folyton változó, de célirányos jövőkép előre vetítése, ami már nem csupán tervezési, irányítási feladat, mivel a társadalom aktív részvételére is szükség lesz. A társadalom a vezérlésére adott válaszával, cselekedeteivel a jövőkép kialakításának maga is tevékeny részesévé kell váljon. (Vezérlés alatt az ország irányítói –„a hatalom”- által megfogalmazott politikát, stratégiát, valamint az igazgatási, jogi, pénzügyi feltételeket értjük.) A cselekvő jövőkép fogalom tehát azt jelenti, hogy mindenki tesz valamit saját, környezete, nemzete jövőjének kialakításáért. Meg kell teremteni ennek a tevékenységnek a szervezett és nem szervezett, de célirányos formáját. Eddig szunnyadó energiák szabadíthatók fel .A megvalósításhoz új társadalmi szerződésre lesz szükség.

A társadalmi szerződés feltételei

A társadalmi szerződés akkor lehet sikeres, ha a hatalom és a társadalom egyenrangú félként vesznek részt benne. Kölcsönös bizalomra lesz szükség, amely folyamatos és következetes párbeszéden alapul. A kezdet kezdetén ki kell alakítani a párbeszéd intézményesített formáját. A társadalmi szerződés és a jövőkép összefüggenek. A jövőkép az eddigi tapasztalatokból levont következtetésekre támaszkodhat a világban lejátszódó folyamatok adta feltételek között. Semmi esetre sem szabad ezek hatását lebecsülni, sőt, a társadalom felé mindig hangsúlyozni kell a nehézségeket, miközben törekedni kell a riadalom elkerülésére. Erre (is) szolgál a folyamatos párbeszéd.

A jövőképet társadalomképbe kellene illeszteni. Jelenlegi társadalomképünk nagyfokú instabilitást mutat. A jövő építési stratégiájának vezérfonala a stabilitásra törekvés kell legyen. A kijelölendő feladatokat ennek a szellemében kell meghatározni. Az első feladat a háborús pszichózis elleni fellépés. Rá kell a helyi közösségeket ébreszteni saját erejükre, hogy külső hatások ellen kellően fel legyenek vértezve. Cél: a kártékony hatalom ellensúlyozása, tevékeny közösségek kialakítása.

Társadalmunkat az el nem végzett ill. rosszul végzett munkák „eredménye” is terheli. A feladat tehát kettős: a meglévő hulladékot el kell takarítani, és a hulladékok keletkezési alanyait, helyeit, szigorú felügyelet alá kell vonni. Újra kell gondolni a társadalmi munkamegosztást, különös tekintettel az emberi energia magán és társadalmi célú felhasználási hányadának a magáncél javára történő változtatására. Fő célkitűzésnek kell tekinteni a társadalmi energia veszteségek csökkentését. Csak így lehet tudatosítani minden emberben, hogy saját és utódai jövőjét építi.

A fenti követelményeket nem lehet tervgazdasági módszerekkel érvényesíteni, de stratégiára szükség van. A társadalmi légkört kell olyanná formálni, hogy ezek a követelmények érvényesüljenek. Az esztelen versenyt váltsa fel a bizalmon és szolidaritáson alapuló együttműködés. Nyilvánvalóan felmerül a kérdés, hogy a kitűzött célok hogyan valósíthatóak meg az ismert hátráltató körülmények között. Megfogalmaztuk a külső hatások elleni védekezés elvét. Elsősorban az információ, másodsorban a pénz befolyását kell csökkenteni. Külső információs szűrők alkalmazásával, saját, többé-kevésbé zárt információs rendszer építhető ki. Ezzel párhuzamosan a belső vezérlés is újjá alakulhat. A változást irányítani kell az egyéni és társadalmi veszteségek csökkentése végett. 
  
Újjá kell formálni a politikát, a képviseleti rendszert is. Nem árt hangsúlyozni, hogy a jelenlegi, a hatalom megosztásban Európában érdekelt irányzatok - a néppárti-konzervatív és a szocialista-liberális - képtelenek a megújulásra. Igazi, arisztoteleszi értelemben vett demokráciára, népuralomra van szükség. Ehhez alulról kell építkezni. (Minta lehet a Székely Nemzeti Tanács felépítése.) Először a helyi hatalmi szervezeteket kell közvetlenül megválasztani. Az emberek meggyőzésében azon generációk tagjaira kell támaszkodni akik a történelmi tapasztalatokon még felül tudnak emelkedni, akik képesek elhinni, hogy ezentúl nem felettük és nélkülük döntenek, tehát saját sorsuk irányítását kezükbe vehetik.

Nem lehet elégszer hangsúlyozni, hogy szembe kell nézni a helyzetünkkel, az illúziók dédelgetése káros. Civilizációnkat. sátáni erők rombolják, lehet, hogy csupán érdekből, mert tisztában vannak azzal, hogy kicsi a bolygó ennyi embernek, és azt hiszik, hogy meg tudják  csak saját maguknak tartani, de lehet az is, hogy elnyomhatatlan belső késztetésük okán teszik. Tudomásul kell venni, hogy a rombolás megállítására nincs elég energia. Az energiákat kármentésre kell összpontosítani. Elsősorban az egyetemes emberi értékeket kell védeni. Az összeomló épület  előbb-utóbb a rombolókra dűl. A romokat a fennmaradóknak kell eltakarítani. Csak ezután lehet a stabil társadalom megvalósításáról gondolkodni.

Egy új korszak kezdete

Jelenleg átmeneti korszakban élünk. Ez a romló hatásfok és életminőség korszaka. A hasznos energia felhasználás csökken, a hulladék nő. Csodavárás nem segít. A romló életminőséggel együtt kell élni, de káros hatását csökkenteni lehet. Ezt a célt kell kitűzze egy új társadalmi szerződés első szakasza. A szerződés létrejöttének feltétele a kölcsönös bizalom. Lehet szerződő fél a helyi hatalom is. Pozitív példa nyomán a szerződés ténye mozaik szerűen  terjedhet, miközben a tartalma formálódik. Ha a mozaikok összeállnak, meg lehet egy országos követelmény rendszert fogalmazni.

A hatásfok csökkenése megállítható, ha a teljesítmény stabilizálásának meg vannak a feltételei. Ha a külső vezérlést végrehajtó hatalom felkészült, rendelkezik stratégiával, akkor fel tudja ismerni azt az időt és állapotot, amikor a stabilizálódás elkezdődhet. Ellenkező esetben a hatásfok akkor is tovább romlik, ha már külső tényezők nem teszik szükségszerűvé. Egyértelmű tehát az ország vezetésének felelőssége. Elkezdődhet egy új korszak. Az új korszak kezdetéhez fel kell mérni a rendelkezésre álló erőforrásokat, um. a természetes energia forrásokat, mint pl. a nap, a föld, a víz, és az emberi energia forrásokat. A felmérést követően fel lehet állítani hasznosítási alternatívákat. Ezután megfogalmazható a társadalmi szerződés végleges formája. A szerződés egy új korszak stabil társadalma működését fogja szabályozni. Nevezhetjük a folyamatot rendszerváltásnak is.

Magyari Zoltán