Author: Papuska
Company: -

"Varietas delectat!" A Változás Rendje az Időben.
		
				Solt Péter.

	Gondolom sokan vannak, akik emlékeznek Kollányi Ágoston "Az örök megújulás" című csodálatos filmjére. Akik netán nem látták volna, az alkotók alapos természetrajzi ismeretekkel fölvértezve, művészi érzékkel, nomeg jó szemmel irányított kamerákkal a természet örök körforgását mutatták be a négy évszak váltakozásában. Bravúros és költőien megkomponált filmet láthattunk a téli hótakaró alatt szunnyadó életről, a tavaszi zsongásról, a nyári ragyogásról és az ősz pompájáról. És láthattuk a növények és állatok rejtett életének titkait, és az élet örök körforgását a születéstől az utódnevelésen át az életet adó elmúlásig.   	
	Bármerre tekintünk a minket körülvevő világban, a folyamatosan múló időben a természet rendje és törvényszerűségei szerint változó végtelen gazdagságra csodálkozhatunk rá. 

1. Megközelítések:

	Mindebben a vallások a Teremtő alkotta Rend és Törvény szerint működő Teremtés megtestesülését ismerik föl. Az ősi kultúrákban, a sokistenhitet követő vallásokban és a ma élő természeti népeknél az éltető és pusztító természeti jelenségeket (Nap, Hold, csillagok, tűz, tenger, termékenység, vulkán, vihar, stb.) megszemélyesítő istenek intézik a világ dolgait. A hinduizmusban a teremtő és pusztító Síva táncában a világ dinamizmusa és lélekvándorlás, amiként élünk aszerint születünk újjá. Számos vallásban állatok, növények imádata és a dzsainizmusban minden élőlény tisztelete. A kereszténységben a teremtés után idill a Paradicsomban, majd a bűnbeesést követő véges földi vándorút során a Jó és a Rossz harca a lélekért, végül a Végítéletben a megméretés utáni örök Pradicsom. A hit valódi lényege nem a különféle világképükben van, hanem mindegyik üdvtörténet is egyben. A Szentírás nem azt akarta közölni hogyan forog a Föld és az ég, hanem azt, hogy hogyan jutunk a mennybe. Együttérző szeretetben emelni egymást a keresztségben, elkerülni az alacsonyabb  létformába zuhanást és végül elérni a Nirvánát a hinduizmusban, keresni az önnmagunk fölé emelkedés útját a buddhizmusban. 
	Az örökké kiváncsi, kételkedő és kérdező, a bizonyítható tényeket kutató elme pedig az okokat és okozatokat keresve az ismeretek bővülése során újra és újra módosuló racionális világképébe próbálja beilleszteni az értelmezett folyamatokat. 
	A hitet és a tudományt összekapcsoló, a Teremtést és  Fejlődést ötvöző Teilhard de Chardin. "Isten nem késznek teremti a dolgokat, hanem cselekvőkké, és önfelülmúlásra képessé teszi őket." 

2. Fejődés és/vagy változás:

	Fejlődés, vagy a múló Időben folyamatos Változás a természet Törvénye szerint? A természeti folyamatokban az evolúció fogalma az ugrás nélküli, folyamatos változásokat jelenti. Nem tartoznak bele tehát a sokszor váratlanul, hirtelen bekövetkező katasztrófa szerű, drámai hatások, melyek rendszeresen, vagy rendszertelenül megtörik a folyamatos változásokat és új irányokat nyitnak a fejlődésnek. Az egyes élőlények változásának szabadságfokát egyrészt  meghatározza a genetikai álományban kódolt belső feltétel, másrészt a külső körülmények megváltozása miatti kényszerítő hatás, ám mindig van egy apró bizonytalansági tényező is. A különféle élőlényekből fölépülő, bonyolult ökoszisztémák alkotta élet állandóan igyekszik betölteni az összes lehetséges élettereket. 
	A fajokra jellemző fajöltő véges és a fajok előregedésével lecsökkenő egyedszám már optimális külső körülmények megléte esetében sem tud már újra növekedésnek indulni. 

3. A Törvény rendje, a Tér és az Idő ritmusa:

	A törvény az ami állandó, vagyis 100 fokon forr a víz egy atmoszféra nyomáson, ha nem forr, vagy nem víz, vagy van benne még valami más is, vagy nincs 100 fok, vagy nem egy atmoszféra a nyomás. Minden csak az adott paraméterek megléte esetében történik meg, azaz nincs káosz. De van káoszelmélet, vagyis egy eddig föl nem ismert, vagy figyelembe nem vett parányi változó végzetes hatásának és következményeinek esélye. Nincs véletlen.
	A teret optimálisan behálózó és továbbfejlődő elágazások dendrites mátrixának törvényszerű rajzolatait ismerhetjük föl a névadó mangándendrit kristályoktól a gázcserét végző légzőszervek ága-bogán át, az Ammoniteszek lóbavonalaitól az emlősök hörgőiig, a sziklán terjedő zuzmón éppúgy, mint az óriás fatörzstől a legvégső ághegyig, az erodálódó tanuhegyek lejtőmozgásain át a  völgyrendszerekben a folyók felé igyekvő patakok lefutási rajzolataitól a hatalmas deltatorkolatokig.
	A különféle kőzettipusokból fölépülő hegységek lefutásának rajzolata éppúgy törvényszerű ritmusokat tár föl, mint a szélfútta dünék rendszere. Andalogjunk akár kedvesünkkel a Balaton fövenyes partján, ugyanúgy szabályos ritmusokban ismétlődő finom fodrok halk loccsanásait hallhatjuk, mint mikor egymagunkban állunk a tengerbe bukó sziklán, melyet bőgve ostromol újra-meg újra a tomboló orkán által hajtott hullámhegyek lenyűgöző rohama. Szívverésünk és lélegzésünk tökéletesen működő egyenletes, vagy valamire figyelmeztető akadozó ritmusa. Esőcseppek ritmusa, felhőjátékok ritmusa, gejzírek fölszökő ritmusa,tűzhányók lávaszökőkútjainak és izzó salakzuhatagjainak pokolian fennséges tánca. Ásványkiválások ritmusa, kagylók bordáinak, zebrák, tigrisek csíkjainak ritmusa, levelek sora az ágon, különféle szögben álló pikkelyek a lepkeszárnyon. Protuberanciák és röntgenpulzárok ritmusa. Ciklikus jelenségek ritmusos rendje mindenütt a Világegyetemben az atomok rezgésétől a periodikus üstökösök visszatérésén át a megújuló csillagrendszerekig. Ritmus az emberi alkotásokban, az ősi agyagedényekbe karcolt mintáktól a tetoválásokon és testfestésken át a szövésmintákban és épületek díszítéseiben, kőkörök és oszlopcsarnokok, árkádsorok, pártázatok és házsorok ritmusa. A tánc, a dobok, a zene, a kántálás, recitálás, zsolozsmázás és mantrák ritmusa, a beszéd ritmusa.
	A Változás Törvénye szerint a folyamatosan múló Időben a rövid véges idők végtelen sora, mely meghatározott ritmus szerint zajlik az ősrobbanástól a fekete lyukig. Tehát az élet maga ritmus is egyben. 

4. Változás és sokféleség:

"varietas": változat, válfaj, fajta, féleség.
	        változatosság, különféleség, sokféleség.

	Körülvesz bennünket egy térben (nanométertől fényévnyi távolságig) és időben (miliszekundumtól eonig) végtelen (vagy véges) sokféleség (az elemektől a kozmoszt ostromló emberig) villanásnyi és lenyűgöző energiáival a müontól a röntgenpulzárig. 
	Itt ebben a kietlen világegyetemben a Föld évmilliárdos története során kialakult csodálatos és változatos élővilágának egyedi és végtelen gazdagsága pompázik. Az élet benépesítette az emésztőrendszerek vegykonyhájától a  mélytengerek többezer méteres mélységében többszáz atmoszféra nyomáson, örök sötétségben élőktől kezdve a fekete füstölők többszáz fokos vas- és kénforrásaiban tenyészőkön át a 60-70 fokos hőségben izzó sivatagoktól a  sarkvidékek minusz 70 fokos hidegében élőkön át a magashegységek jeges viharok ostromolta lecsökkent légnyomású jégvilágáig, mitöbb a magaslégkörben élőkig. Fumarolák, gejzírek élete, jégbezárt élet, barlangi élet és sorolhatnánk.
	Az Ammoniteszeknek ezeknek a csigaházas tízkarú polipoknak, melyek 450 millió éve jeletek meg és három nemzetség kivételével mind kihaltak a kréta /tercier határon becsapódó aszterodia okozta katasztrófában, eddig közel tízezer faja ismert. Rengeteg féle volt az alig egycentistől a három és fél méteresig, a lehelletfinom héjútól a tüskés, bütykös, bordás házúig, a lapos vagy ölblösebb korong formától a dugóhúzó szerűen föltekeredettig, vagy pásztorbotra emlékeztetőig. Otthonuk az ősi tengerparti lagúnáktól az óceánok sötétlő mélységéig. Rendkívüli változatosságuknak köszönhetően kiválóan jelzik az ősi környezet (vízmélység, hőmérséklet, mozgatottság, tápanyag, stb.) változásait, így gyors fajöltőjüknek köszönhetően kiválló vezérkövületek. 
	Ám említhetnénk például a levélbogarakat is, melyeknek tizenötezer faját már leírta a tudomány, de 60 ezerre becsülik a fajszámot. Ez a hihetetlen gazdagság a természetnek a kríziseket követő megújulásra való képességének köszönhető és a végtelen változatosságú életterek benépesítését teszi lehetővé. Évmilliárdok alatt alakultak, gazdagodtak, azaz fejlődtek a létformák. Mindez valójában akár tanulási folyamatként is értelmezhető, vagyis hogyan tanulta meg az Élet egyre jobban a kataklizmák túlélését a sokféleség segítségével.

5. És az ember:

	Ezt az évmilliárdos folyamatatot törte meg az ember. A ma még élő fajok egyharmada miattunk ki fog halni, mire fiaink fölnőnek!  És számtalan faj úgy tűnik el, hogy a tudomány még le sem írta!  Ostobaságunk és kapzsiságunk miatt teljes ökoszisztémák roppantak meg, a túlhalászás és a szennyeződés következtében rohamosan csökken a tengeri élővilág változatossága, terjednek a fajszegény, sérülékeny és csak mesterségesen fönntartható monokultúrák,  naponta magyarországnyi erdő tűnik el, olvadnak a jégsapkák, a korallszigetek lakói már a kiköltözést latolgatják. Megtörtük tehát a változatosságot és a négymilliárd év alatt kialakult fajgazdagság helyett alig száz év alatt sérülékeny fajszegénységet hoztunk létre mindenütt és ezzel meggyengítettük a megújuló Életet a Földön. A globális piac diktatúrája az emberiség kultúrtörténete során kialakult sokféleséget, a különféle népcsoportok életmódját és gazdálkodását napról-napra rombolva szokások, kultúrák, összeomlásához vezet. Ezzel hatalmas méretű kényszer vándorlásoknak lett okozója, melynek beláthatatlanok a világpolitikai következményei. Mi lesz itt száz év múlva?! 	
	Mondhatja persze a szkeptikus geológus:"Ó hiszen az ember csak egy baklövése a természetnek, fajöltője végére jár, az élővilág majd megújul és még az sem lehetetlen hogy kialakul majd egy inteligens emberszerű lény a távoli jövőben, aki képes lesz harmonikusan együttélni környezetével, anélkül hogy lerombolná azt, az élet pedig még vagy 5 milliárd évig, végtelen változatosságában létezhet a Földön egészen addig, míg a Nap végül föl nem fúvódik." Ám az ember úgytünik elbukik, valójában képtelen fölé emelkedni gyarlóságainak és pusztulásával magával rántja a földi élővilág egy tekintélyes részét is. A jövő nemzedékeknek pokolian nehéz dolguk lesz, mert kezelhetetlen örökséget hagytunk rájuk. 
	Valójában kétféle forgatókönyv lehet: Vagy a Római Klub immáron negyven éves fölismeréseit képviselő és azt továbbfejlesztő környezettudatos szemléletnek, életmódnak, oktatásnak, gazdálkodásának és politikának a riói és kyotói konferenciákon megfogalmazott útjára lépve megtanul az ember végre együttélni a természettel. Vagy rövid, de keserves úton kihal, élő szervezetek millióit rántva magával a pusztulásba, majd az élet kiheveri ezt az aszteroida-becsapódáshoz mérhető kataklizmát és évmilliók alatt újra kivirágzik az optimális fajgazdagság.
	De hányféle is a világ valójában itt a Földön is és mi mennyit és mit is érzékelünk belőle, bezárva érzékszerveink és műszereink tartományába? Milyen az elefántoké és bálnáké (infrahangon komunikálnak),  denevéreké (ultrahangos tájékozódás), cápáké (rezgéshullámok) a rovaroké (UV tartományban látnak), milyen a kígyóké (hőlátás), langusztáké és delfineké, bálnáké és madaraké (mágneses tájékozódás), és milyen a Proteusé (elektromágnesség zavarja), stb.

6. És a Szépség:

	Körülvesz bennünket a  mindenütt jelenvaló szépség a pillangó röptétől a Tejútig. Arányok és Aranymetszés törvényei. A szépség a legjelenvalóbb igazság is egyben. A néha fölbukkanó rút csupán az egyik rendszerből a másikba történő átalakulásban bukkan csak rövid időre elő. A torz legtöbbször életképtelen és mihamar kis is esik a természetes körforgásból.
	Az ember művészetében évtízezredek óta áldoz a szépségnek. Az állat lényegét kifejező és dinamikus szépségbe szublimált lascauxi lovak, vagy az altamírai bölények az ősember emelkedett látásmódjának és valódi művészi tehetségének ékes bizonyítékai. Az egyiptomi falképek, a Kailash hegyet mintázó indiai templomok, ceyloni freskók aszparái, görög szobrok, gótikus katedrálisok, japán tollrajzok, és sorolhatnánk a végtelenségig mind-mind a szépség manifesztumai.  Aztán Bosch képein a kibillent világ zseniális torzalakjai az apokalipszisban. Végül a tudat mélyéről föltörő rémképek vízióinak sora, mikor az alkotás már valójában a lélek terápiája, majd a modern művek egyrészében a szépségtől elfordult és igazságban nem bízó úttévesztés, kiábrándulás és kiúttalanság. Pedig fölemelni kellene egymást, nem mégjobban lesújtani!
	Talán a zene fejezi ki a legközvetlenebbül a szépséget az ősi ritmusokból és dallamokból épülő harmónia törvényszerűségeivel. A lelket égi magasságokba emelő Bach zenéjét hallván sokan Isten létének bizonyságát érzik meg. Ravell Bolerójában a halk fuvolától a dübörgő üstdobig az újabb és újabb hangszerek belépésével a kezdeti fütyürészéstől a végén diadalmas tombolásba torkollik az ismétlődő dallam. A diszharmónia mindig a kizökkent világot fejezi ki és belőlünk is kétségeket hív elő. A közelmúlt elgondolkodtató kisérletei bizonyították, hogy a növények is jobban érzik magukat fennséges harmóniák hangzásakor és sorvadoznak a disszharmónikus zajokban. A kereső ember persze keresi is a mélységeket, hogy a purgatóriumot megjárva és megszenvedve, ám a próbatételt megállva, utána megerősödve emelkedjen ki és újuljon meg.

7. Fejlődés?

	A Fejlődés fogalom "pozitív" tartalmat hordoz magában, kijelölünk a jövőben időben és  térben egy pontot, vagyis a fejlődés során a valamiből valamivé válást, az egyszerűbből az összetettebb felé való átalakulást. A földi élővilág változásait megvizsgálva nem beszélhetünk folyamatos fejlődésről, hiszen világvége szerű, tömeges kihalásokat okozó katasztrófák szakították meg, pl. a prekambrium/kambrium, perm/triász, kréta/tercier határon és engedték a korábban háttérbe szorított létformákat továbbfejlődni. De vajon "fejlettebb"  az életfán magasabban trónoló létforma az "alacsonyabb" szinten lévőnél, hiszen egy amőba az ősleves óta ugyanolyan pontosan megfelel annak, amit betölt 4 milliárd éve, mint a dinoszauruszok 180 millió éven át, vagy 12 millió éve az emberszabású majom. A fejlődéssorok valójában a változékonyság képessége a változó környezetben megjelenő változatossággal.
	Az evolúciót fejlődésnek fordítani nem pontos. A csimpánzból soha nem lesz ember, lehet belőle nagyon sokféle élőlény, de ember már nem, az ember már megvan. A zsiráfnak nem azért nyúlt meg a nyaka, mert az őszsiráf nyújtani "akarta", hanem mert erre vezette a szelekciós nyomás a kiválasztódás során. Változás van és kényszerpályák. Ha sokféleség van, több lehetőség van a változásra is, a diverzitás megsokszorozza a változás lehetőségét. Az evolúciónak nincs célja, csak az aktuális változásoknak van időbeli rendje.
 	Ha nincs változás akkor fejlődés sincs, viszont a fejlődés során mindig van változás. De vajon minden változás egyben fejlődés is? 
	Ha fejlődés van, akkor van visszafejlődés is? És meddig fejlődés, csak a "nagy bumm" során, vagy a "nagy reccs" alatt is?

8. No és morálisan?

	Bármennyire is szeretnénk hinni abban, hogy az ember fejlődött és jobb lett az évezredek során, fájdalmasan be kell látnunk, hogy ez valójában egyáltalán nem igaz, sőt néha már arra kell hajlanunk, hogy rosszabb lett. Mondhatnánk persze, hogy legalább már nem a cirkuszi arénákban örjöngő tömeg szórakoztatására öljük le egymást. Ám a szörnyű huszadik század háborúit,népirtásait, diktatúráit és a szegények iránti sokszor ellenséges közömbösséget tekintve és az úgynevezett "szórakozatatóiparban" tobzódó erőszak láttán semmi okunk föléhelyezni magunkat a kétezer évvel ezelőtti kor társadalmainak. Annál is kevésbé, mert az azóta eltelt idő alatt a különféle fölfedezések, találmányok, tudományos- és műszaki ismereteink garmadája miatt összehasonlíthatatlan mértékben megnőtt a felelősségünk, a Földet még laposnak vélő ókor emberével szemben. 
	Hogyan lett a "kertészből", akire az Úr a többi teremtményét bízta, az állandó növekedési kényszer tébolyult örvényébe szédült "rána rupta"?  Az aranyborjút imádó, állandó szerzés kényszerébe taszított, alapértékeiből kiebrudalt, a másikat mindenáron letiporni akaró, alpári színtre züllesztett és aberációi játékszereként, szenvedélyei rabságában vergődő, "önmegvalósító" tömeg ijesztő méretű növekedése pillanatokon belül pokollá teheti a Földet. Az emberiség létszámának rohamos növekedése és a környezet fölélése miatt fenyegető káosz elől sokan már valamelyik távoli égitestre való kimenekülésben reménykednek, mely csak néhány kiválasztott és a legerősebb gengszterek számára jelenthet majd csupán rövid túlélést. 
	Vagy bekövetkezik tán a csoda, alapvető szemlélet és életmód váltással föléemelkedhetünk még gyarlóságainknak?  	

	Keressük hát, ha rációnk erre sarkall, az okokat és okozatokat és a mindenek főokát. Áldjuk a Teremtés-, vagy csodáljuk a természet és kultúra minden szépségét, ritmusát és lenyűgöző nagyságát! Becsüljük és őrizzük meg változatosságát a múló Időben és tiszteljük a világ Törvényeit. És soha ne adjuk föl a reményt, hogy talán mégis képesek lehetünk megóvni magunktól a földi életet, ezt a páratlan örökséget a jövő generációi számára! Ehhez viszont oly mérvű morális változásra lenne szükség, mely végre valóban a szó minden értelmében fejlődésnek lenne már nevezhető.

Budapest, 2009. február 5.						Solt Péter